Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Він не хоче вилазити. -Що?
Хоче бути всередині.
Але чому?
Каже, що світ збожеволів.
У вас є алергія на щось?
-Ні. А що? -Не рухайтеся, будь ласка.
-Гаразд. -Розсуньте ноги.
Вдихніть.
-Заспокойтеся. -Так.
Ти зможеш, маленький.
Це все. Кінець.
-Ви молодець. -Дуже добре.
Усе.
Ви молодець.
-Що сталося? -Він вирішив лишитися.
-Хто? -Матео. Він не хоче вилазити.
Бачила ножиці отам.
Що тепер?
Не знаю.
Як він себе годуватиме?
Мене їстиме, гадаю.
І тебе.
БАРДО ХИБНА ХРОНІКА ГОРСТКИ ІСТИН
Вітаємо на борту лінії метро «Експо».
Кінцева зупинка цього потяга —
станція «Даунтаун Санта-Моніка».
Наступна зупинка: «Експо Парк / Станція USC».
Це нормально?
Цей звук. Усе в порядку?
Дякую, що обрали метро.
Ваша безпека — наш основний пріоритет.
Допоможіть нам допомогти вам і сховайте речі.
У разі виникнення проблем зателефонуйте в поліцію метрополітену
на номер 888-950.
Якщо побачите щось, повідомте.
Наступна зупинка: «Ла Сьєнега / Джефферсон Стейшн».
Що всіма вважалося чуткою, виявилося реальністю.
Після тижнів напруги між двома країнами, Карлос Солер…
Зараза.
…президент Мексики,
сьогодні відвідав Білий Дім і зустрівся з Державним секретарем США.
Відомо мало, але наші джерела запевняють,
що уряд США міг схвалити план компанії «Амазон»
придбати мексиканський штат Баха-Каліфорнія.
Вам не почулося.
«Амазон», американська компанія,
зацікавлена в покупці штату Баха-Каліфорнія
і має повну підтримку уряду США.
Це все, що повідомили президенти Галбрук та Солер на конференції.
Кордони встановлюються людьми.
Вони повинні підлаштовуватися під потреби людей.
Якщо посунути кордон, країни третього світу
можуть стати розвинутою землею обітованою.
Ми із президентом Мексики — Солером — хочемо,
щоб це стало надбанням обох наших країн.
Ми святкуватимемо цю економічну інтеграцію імперських систем.
Вторгненню — ні, переговорам — так.
Ця угода корисна народу Мексики…
Він чекає на вас.
После Джонс.
Пане Ґама.
Вас переселили в замок?
Ні, просто тут увечері відбудеться подія,
і мексиканський уряд попросив мене сказати кілька слів.
Сьогодні в них репетиція.
Даруйте, що змусив вас так далеко їхати.
Усе добре.
На хвилинку подумав, що президент Галбрук назначив вас імператором Мексики.
Ще ні.
Що там таке?
Ну, як ви вже знаєте, ми проводимо
святкування 175-ї річниці закінчення Мексикано-американської війни.
Святкування?
Вшановуємо пам'ять.
Так, це ж не була війна. Це було вторгнення.
Молоді хлопці з обох сторін цілилися один в одного.
Скільки втрачених життів.
Ви втратили кілька тисяч.
Ми втратили набагато більше. А ще пів країни.
Ну, ви не програли.
Це так, бо ви просто забрали половину землі.
-Ми заплатили. -Так.
Так, 15 мільйонів песо.
Не будемо згадувати минуле. Хочете чаю?
Ні, дякую.
Я місяцями намагаюся взяти інтерв'ю в президента Галбрука.
Я навіть запропонував голові адміністрації
безкоштовно підстригти газон перед Білим домом.
От ви!
Гадаю, я зможу вам допомогти.
Справді?
Ви б погодилися на ексклюзивне годинне інтерв'ю
з президентом в Овальному кабінеті?
-Ви серйозно? -Цілком.
Однак за послугу.
Я так і думав.
Президент знає, що ви — важливий голос Латинської Америки.
Ми вже давно працюємо над угодою.
-Тому я хотів поговорити. -Слухайте.
Важливо, щоб наш уряд налагодив зв'язок
із латиноамериканцями. Зокрема з мексиканцями.
Якщо отримаєте премію «Алітія»,
ви станете шанованою особою у світі великої журналістики.
Ви знаєте, що я не збираюся змінювати промову.
-Думав, ще не написали. -Так і є.
Тоді не доведеться й змінювати.
Може, це ексклюзивне інтерв'ю підкине вам нових ідей.
Стівене.
Хай там як, подумайте.
Ви не проти?
От і добре.
Я проведу вас.
То як там поживає ваша сім'я?
Добре, дякую. Усі живі-здорові.
Допоможіть зорієнтуватися тут.
Я приходив сюди в дитинстві.
Ви тут училися?
Ні, ми тут вивчали про Дітей-героїв.
Знаєте про них?
Так.
Ні. Не знаю.
Під кінець Американо-мексиканської війни групу студентів, кадетів,
оточили американські військові прямо в цьому замку.
Насправді їх просто винищили.
Але із часом навколо цієї події почав формуватися міф.
Який?
Вони були дітьми.
Так.
Тому ми кличемо їх Дітьми-героями.
Великі компатріоти!
Щоб він не потрапив до рук ворога,
я забираю прапор нашої батьківщини!
Нехай міф здійметься над Мексикою
і прихистить нас назавжди!
Очманіти.
Ви написали промову?
Лише мексиканці можуть перетворити безславну поразку в легендарну перемогу.
Сеньйоре Сільверіо?
-Вибачте, болить голова? -Трохи.
Висота та забруднення завжди надокучають
у перші дні в Мексиці.
У мого тата те саме при поверненні в столицю.
-Так? -Так.
Він каже, що Мексика — це не країна, а стан душі.
Гарний вислів. Як там твій тато?
Добре. Застряг в Оахаці. Його турбує емфізема.
Шкода. Передавай привіт.
Гаразд. Зупинитися біля аптеки?
Ні, дякую, Антоніо.
Я чув по радіо, що ви будете на телешоу Луїса Вальдівії?
Так. Я не хотів, але ти знаєш Люсію.
Вона змусила мене прийняти запрошення.
Але хіба ви не чули, як він відізвався про вашу документалку?
Луїс? Ні. А що він сказав?
Нічого доброго, пане.
Сказав, що ви гірші за Малінче.
Що ви зневажили журналістику й ще бозна-що.
Антоніо, це доку-фікшн.
Якщо не знаєш правил гри — тебе серйозно не сприйматимуть.
Я не дивився вашої документалки.
Але я бачив того хлопця на ТБ, і він бісив мене.
Луїс завершує зустріч.
Зустріне вас у гримерці, добре?
Вітання, маестро.
З поверненням.
Вітаю, дякую!
Коли ви були тут востаннє?
Гадаю, понад 30 років тому.
Тридцять? Мені стільки.
З поверненням. Нам сюди.
Вітаю.
Пропустиш нас?
З поверненням на «Бокаґуанґа».
У нас для вас неймовірна історія. Почнімо.
Ніхто й не спробував йому допомогти.
Він був останнім пасажиром на кінцевій зупинці.
Кляті гринго.
Його знайшла прибиральниця.
Наша землячка — пані Рефухіо Домінґес.
Вітаю, Рефухіо.
-Вітаю. -Сьогодні ми зв'язалися з нею.
І із задоволенням поспілкуємося.
Дякую, що приєдналися. Розкажіть, що сталося.
Я, як і завжди, пішла прибирати вагон і побачила, що він не був пустим.
Спочатку я подумала, що чоловік п'яний, бо це не було рідкістю тут.
Але тоді побачила рибу на підлозі.
Риба була мертвою…
Ну ж бо!
Так! Уперед! Увага!
Не йди туди! Я…
-…сім, вісім… -Тобі туди не можна!
Зачекай!
Сільверіо, я… Даруйте!
Сільверіо, чекай.
Зупиніться!
Ви не дієте як одне ціле!
-Таню, казав же, праворуч! -Пішов ти! Що ти розумієш?
Таню, завжди ти свиню підкладеш!
Усім на позиції.
Присцилло, на позицію. П'ять, шість, сім, вісім.
Сюди.
Ми на місці. Тут я тебе покину.
-Дякую. -Нема за що.
Очі мене обманюють?
Привіт, Марто.
Сільверіо Ґама.
Я думала, ти наступив на міну в Афганістані й тебе розірвало.
Поки що я цілий і неушкоджений.
-Давно не бачилися. -Роками.
Сторіччями.
-Вибач, я… -Був зайнятий. Знаю.
Але міг і знайти хвилинку між документалками й завітати до мене.
Ходи сідай.
-Хочеш вийти в цьому? -Що, краще зняти?
Гадаю, так.
Луїс спробував підбадьорити тебе.
Надіслав мені шість пляшок просекко.
Так. Це він так невербально вітає тебе.
Не пробачив того, що ти його покинув.
Я його не покидав.
Я пішов на рік, а вийшло на двадцять.
Я втік від цензорів і ось де я зараз.
Я тяжко працював, щоб стати відомим незалежним журналістом та режисером.
Мама досі думає, що це найгірше рішення в моєму житті.
Луїс теж міг піти.
Ніхто його не тримав.
Ну, він раз розкритикував некомпетентність президента Мексики
і його прибічників…
Власник телеканалу, як велике цабе, приходить до нього,
викликає посеред етеру
й ледь не виписує йому прочухана.
Диво, що він зберіг шоу.
На цьому каналі немає героїв.
Ми всі в одному болоті.
І боїмося втратити те, що в нас є.
Таня?
Що?
Таня Крістель?
На що вирячився?
Вибач.
Я тебе знаю?
Ні, але я тебе знаю. Часто бачив тебе по телевізору.
Що думаєш?
Пан Сільверіо Ґама!
-Луїсе, друже. -Де ти був, чортяко?
Привіт.
З поверненням.
Обійми мене, чортяко. Залиш його, Марто.
Залишу, як закінчу.
Це лице не виправиш.
П'ять хвилинок.
-Не рухайся. -Що ти робиш?
-Оце так. Мій акаунт у твітері злетить. -Годі!
Не будь покидьком, чортяко.
Лише поглянь.
Він досі злиться, що я кинув його, так?
Я розлючений.
Я створив популярне мексиканське ток-шоу, дядечку.
Так, запрошуєш лише ютуберів. Клас.
Це й програма новин, так?
Готово.
Ходи сюди, брате.
-Я сумував. І от ми знову тут. -Так.
-На скільки ти приїхав? -Ненадовго.
Підготував промову для церемонії?
Ні.
Так і думав.
Мені сподобалася остання документалка. «Хибна хроніка горстки істин».
-Вона неймовірна. -Правда?
Ще б пак.
Але частина, де ти курнув з Ернаном Кортесом — уже занадто.
Звідки ти знаєш, про що думав Кортес чи Хуан Ескутія.
Ти живих людей опитати не міг?
-Уже працюєш над наступною? -Так, збираю гроші.
Знадобляться місяці досліджень та подорожей.
Не розумію, як можна проводити стільки часу за чимось одним.
Світ змінюється щотижня, щодня, з кожним твітом.
-Десять секунд. -Мої питання?
-Я вже дав їх вам. -Я не маю питань.
Ні, я впевнений, що вже дав вам їх. Секунду. Зараз принесу.
-Швидше, будь ласка. -Три…
-…два, один… -Розслабся.
Вітаємо на черговому епізоді «Припустимо».
Сьогоднішнє шоу — особливе.
Зі мною сьогодні мій близький друг
та колишній співведучий новин — Сільверіо Ґама.
Видатний режисер та перший, саме так,
перший мексиканець, що отримає премію «Алітія» за журналістську етику,
яку кожні чотири роки дає Американська спільнота журналістів.
Тебе нагородять нею в Лос-Анджелесі всього через кілька днів.
Спонсор цього інтерв'ю — кава «Лос Молінос». Як смачно…
Дуже смачна кава.
Як ти? Як тобі повернення до Мексики?
Ти, певно, дуже схвильований. До нагороди прикуто багато уваги.
Сільверіо?
Ти з нами?
Перевірте його мікрофон. Гадаю, у нас проблеми з мікрофоном.
Перепрошуємо. Ризики прямої трансляції.
Спитаю прямо, Сільверіо.
Колеги кажуть, що американські ліберали використовують тебе
та цю нагороду, щоб компенсувати напади праворадикалів на нашу країну.
Знав про це?
Припустимо, вони дають тобі нагороду,
щоб задобрити спільноту мексиканців…
у Лос-Анджелесі.
Не хочеш говорити про це?
Поговорімо про особисте життя.
Як казав великий Сент-Бев:
«Особисте життя чоловіка, його щоденні рішення
та навіть їжу визначає робота».
Ти засмучувався, що тебе в дитинстві називали чорненьким?
Твоїх матір та бабусю соромило те, що ти був,
ну, темнішим, ніж мав би бути?
Більше корінним, ніж білим?
Вони дійсно зневажали тебе?
Це ж твоя сім'я.
Пане.
Алехандра Браво розповіла в інстаграмі… Пам'ятаєш першу дівчину?
У 16 років ти втік із нею, щоб порозважатися,
але відмовився зняти спідню білизну!
Бо злякався Божого гніву, пекла.
Про що ти думав?
Прийшов би до вівтаря незайманим?
Великий Сільверіо Ґама був темношкірим автомийником,
мізерним та жалюгідним радіоведучим.
А тепер має почесний ступінь від НАУМ.
І французький Орден Мистецтв і літератури, хоча не закінчив коледжу.
Він титулований жадібний засранець,
що змальовує жалюгідність та злидні ізгоїв соціуму,
але він найкращий друг власника цього каналу.
А його сім'я підтримує футбольний клуб «Америка».
Як почувається сторож правди, коли його критикують?
Ти роками робив рекламу для капіталістів, а тепер раптом став митцем.
Гадаю, наш друг не хоче говорити.
Його мовчання все пояснює.
Неймовірно, Сільверіо.
Ти радо патякаєш для гринго та будь-кого ще,
а тут ти заткнувся.
Шкода, друже.
Ми перервемося на невеличку рекламу.
Сільверіо.
Ти чуєш мене?
Мене трохи затримали.
Де ти?
Я намагався отримати інтерв'ю з Галбруком.
Я знаю, ти чуєш мене.
Я чую тебе, Люсіє.
Ось ти де.
-Де ти був? -Не знаю.
-Як це не знаєш? -Я був там і тут.
Чому не пішов до Луїса?
Хочеш випити?
Продюсери «Припустимо» постійно дзвонили.
-Не знала, що казати. -Я передзвоню їм.
Луїс дзвонив увесь день. Він розлючений.
Казав, вони тиждень рекламували інтерв'ю.
Ти погодилася на нього. Я не хотів іти.
То тепер я винна.
Я злякався того, що вони принизять мене, висміють.
Чому б це?
Бо все це — суцільний жарт.
Що?
Я всюди шукаю схвалення від людей, що ненавидять мене.
Я спершу роблю, а потім думаю, сподіваюся, що отримаю бажане. А коли отримую —
мені не подобається.
І мені соромно, що бажав цього.
Про що ти?
Я все життя переконував себе у важливості своєї роботи,
у цінності визнання.
Коли воно приходить, я нічого не відчуваю.
Відчуваю, що не заслуговую його.
-Звісно, заслуговуєш. -Чого я заслуговую? Це гординя.
Гординя — це твоя нестача покірності. Завжди одне й те саме.
Ти працюєш, забиваєшся в куток, а коли твоя робота отримує визнання,
ти засмучуєшся, здаєшся, пригнічуєшся, удаєш жертву.
-Знаю. -Це виснажує, Сільверіо.
Я багато чого хочу змінити, але не можу.
Повір, я намагався.
Жалюгідний синдром самозванця.
Міг би хоч подзвонити.
Саме так думає Луїс та інші.
-Вони всі знають. -Божевілля.
Ти невідворотно стаєш тим, ким, на твою думку, тебе вважають.
Усі цікавляться лише нашим особистим життям.
Інші наші дії їм неважливі.
Лише зараз зрозумів?
Краще б пішов. Луїс розмазує тебе в соцмережах.
Тепер не публіка сміється, а три мільйони підписників.
Глянь на допис.
Кажу, життя — серія ідіотських образів.
Ти завжди під наглядом.
Постійні кадри того, як ми серемо,
підтираємо дупи. Нас постійно висміюють.
Годі.
-Що? -Твої губи не рухаються.
Це турбує?
-Звісно, годі. -Добре, перестану.
Ні.
Дай.
Тобі доведеться передзвонити Луїсу.
Знаю.
Як можна кидати його на прямій трансляції?
Я їду до Уруапана.
Коли?
Я вже казала. Завтра.
Там буде найбільший ярмарок. Я не можу відпустити Люсеро саму.
Мене надто довго не було.
І?
То все ж сьогодні.
Який у нас вибір?
Де ж ти?
Люсіє?
Знайшов.
Люсіє.
Вийдеш за мене?
От засранець!
Ні.
Люсіє?
Тату…
Тату.
Лоренсо?
Котра година?
Пізня. Рання. Не знаю.
Можеш поки не вставати.
-Мені снився чудовий сон. -Який?
Ти ловив маму по квартирі.
Ви сміялися.
У мами були голі груди.
Ти нас бачив?
Ні, це був просто сон.
Але…
Потім було жахіття.
У мене в роті була пластикова трубка,
що задувала в мене повітря,
і я розбух, як кулька.
Не міг дихати.
Вона блокувала моє горло.
І я витягнув її
руками.
Тихіше. Сестру розбудиш.
Вона не прокинеться.
Вона спить, як я.
Там були люди у вікнах, що слідкували за мною,
але нічого не казали.
Мій брат, Матео, теж там був.
Люди пішли, ти сів поряд зі мною на ліжку
й подивився на мене сумними очима.
Якими й зараз дивишся. Оце мені сниться.
Ти теж снишся.
-Але ми не спимо. -Ні. Ти мені снишся.
-Тобі не може снитися те, що щось сниться. -Може.
Так, може.
Тоді перевіримо. Болить?
-Ні. -Справді?
А зараз?
-Ні. -А зараз?
Ні, бо я сплю.
Тоді ось що зробимо.
Я відріжу пасмо твого волосся й покладу на тумбочку.
Якщо знайдеш його там завтра зранку, це означатиме, що ми не спали.
Ось так.
Добраніч.
Тату?
Що?
Пако захворів.
Звідки знаєш?
У нього глисти.
Ніби в нормі.
-Тату? -Що?
Чому Лос-Анджелес так називається?
Не знаю.
У Лос-Анджелесі багато Анджел?
Можливо. Поспи трохи.
-Тату? -Що?
Я не хочу лишати їх тут.
-Кого? -Пако, Гідо та Ернесто.
Візьмемо їх із собою.
Поговоримо про це завтра. Зараз час спати.
На чому ми зупинилися?
-Ти не зачинив дверей? -Це неважливо.
-Нас не чують. -Чують.
Ні.
Що робиш?
Він повернувся.
Знову?
Запхай його назад.
-Що таке? -Він не хоче йти.
Чекай.
Отак.
Він усе вилазить.
Він хоче щось сказати.
Він дитя. Що він скаже?
-Він звинувачує нас. -У чому?
У дистанції між нами.
У моїй егоїстичності.
Пам'ятаєш, як я розізлився за день до того?
Тому ми його втратили.
Ми його не втратили.
-Він не захотів виходити. -Так.
Лоренсо сказав, що бачив Матео уві сні.
Як він міг бачити його, якщо народився пізніше?
Неважливо. Вони його пам'ятають.
Ми постійно розповідали дітям, що Матео не тут,
бо він літає в раю на своїх маленьких крильцях.
Пам'ятаєш?
Матео став просто ідеєю.
Він не людина.
Люди приходять і йдуть.
Ідеї лишаються.
Я забула його обличчя.
Як дитина може перетворитися на розмитий спогад?
Він не дав мені шансу.
Якого?
Стати хорошим батьком.
Бідний хлопчик.
Якби я побачила твоє обличчя, я б теж схотіла залізти у свою маму.
Він, певно, злякався тебе.
Бідні Лоренсо та Каміла не мали вибору.
Мали дивитися на цю макітру щодня.
Варто відпустити Матео.
Для початку винесімо його з кімнати.
Потрібно знайти йому нове місце.
Де б він міг спочивати.
Вставай, Сільверіо.
Я готую сніданок.
Хто це?
Алло? Піднімайся.
-Це Міґель. -Хто?
Перукар. Він уже заходив.
-Так рано? -Нас забирають о 19:00.
Зараз десята ранку. Дев'ять годин на зачіску?
Так, це для тебе. Маєш бути вдячним.
Могли б зачинити двері минулої ночі й робити там свої справи.
Доброго ранку, Лоренсо. Як спалося?
Ледь вліз у сране ліжко.
Смажитиму яйця. Хтось хоче?
Ні, дякую.
Сільверіо?
Яєшню будеш?
Хто це?
Міґель.
-Який Міґель? -Перукар.
Привіт, Міґель. Як справи?
Вітаю.
Ходи до вітальні. Я там чекатиму.
Сьогодні журналістська вечірка.
-Думав, це завтра. -Ні, сьогодні.
Дякую, що зустріли Міґеля.
Що думаєте про це?
-Про що? -Про мій район. Наварте.
Мартін хоче знімати відео з фотографіями місця, де я виріс.
Ідея класна, але музику зміни.
Добре.
Вона нудна.
Чому?
Кому не чхати на дитинство?
Усі десь народжуються.
Але не всі знають, звідки я.
Маєш рацію. Якщо мені байдуже, то кому, бляха, ні?
-Хочеш глянути фільм? -Фім.
Скажи: «Фільм».
Що думаєте?
Це хто? Я?
Ні, не показуй цього.
Це ж сором.
Я забороняю.
Звідки ти це взяв? Давно не чула цього.
-Записали дорогою до Сіхуатанехо. -Мамо, годі.
Ми із твоїм татом записували все впродовж перших 12 років вашого життя.
Записували кожен звук.
Навіть ваші пуки.
Стоп, послухай.
Це Японія?
Неймовірно.
Не додавай цього, тату.
Чому ні?
Це музика нашого життя.
Боже, помий голову. Коли прибуде Каміла?
Після обіду. Подзвонить, як долетить.
Твої чилакілес готові.
Їж, Сільверіо. У тебе важкий день.
Яєць немає.
-Скоро буду. Іду з Міґелем. -Немає яєць?
А це що?
Один із найдивніших і найемоційніших документальних фільмів.
Дорогою до кордону із США, у пошуках прихистку,
караван зупинився, щоб помолитися на Серро де лас П'єдрас.
І перед людьми з'явилася Богородиця.
Людей було багато, але вони не дійшли до кордону.
Ми організували пошуки,
але знайшли лише їхній одяг та речі.
Жодних ознак тіл.
Дехто казав, що Богородиця прийшла забрати їх.
Певно, це була відповідь на їхню віру та відчай.
-Ти віриш у це? -Ні.
Я не вірю в щось, допоки не побачу.
Але документаліст не має спиратися на віру.
Він повинен знати, на чому фокусуватися.
І деякі люди розповідали на камеру неймовірні історії.
-Ти додаси це у своє відео? -Гадаю, так.
Чому?
Бо це відображає частину нас. Ми країна іммігрантів.
Ці люди йдуть на жертви й лишають усе, що мали,
бо тут вони ніхто.
Вони шукають кращого життя.
Краще чистити туалети в кафе?
Так, для більшості з них.
Ні. Вони йдуть, бо хочуть. Ми теж пішли.
Це не одне й те ж.
Чому ні? Ми теж полишили все.
Так, але в них немає вибору. Вони йдуть, бо роботи немає.
Тут їх убивають, грабують.
У нас було все. Ми іммігранти першого класу.
Не розумію.
Чого?
Як це зображає тебе?
Чому вони мають зображати твоє життя,
якщо ти не знаєш, хто вони і як живуть?
Ти знімаєш їх, опитуєш,
навіть заробляєш на них, але зовсім їх не знаєш.
Ким ти себе вважаєш?
Що?
Тобі 17 років, а вдаєш усезнайка.
У твоєму віці я працював на рибальському човні.
Знову ти про цей тупий човен. Годі.
Оце стається, коли віддаєш йому все,
а він не вчиться нічого.
Нічого не цінуєш, бо ти цього не добивався.
У тебе немає обов'язків.
Ти винен у цьому.
Що?
Ти мене привіз сюди.
Мені теж не казали.
Ніхто про таке не попереджає.
Коли діти стають підлітками — у тебе з'являється нова професія.
Усе, зараза, стає проблемою.
Трясця…
Ти розумієш це, так?
Ти не поважаєш нікого й нічого. Навіть своїх батьків.
І люди, чиє життя ти зневажаєш,
принаймні поважають себе, своїх предків, свої звичаї…
Їхні ритуали існували задовго до того, як США,
країна, яка поважає лише гроші, ще ходила пішки попід стіл.
Просто кажу, що ти їх не знаєш. І це правда. Не твоя правда.
Ні. Звідки тобі знати, що я ціную, а що — ні?
Я ціную різні речі, але не ті, які ти цінуєш.
Мені теж важко багато що робити.
Навіть виражати почуття, про що ти постійно просиш.
Так, прошу.
Це важко, але я роблю це.
Але тобі потрібні інші почуття, тож вони неправдиві.
Дідько, говори іспанською.
Чому?
Бо ми в Мексиці, ми мексиканці й ми говоримо іспанською!
Не могли підняти слухавку?
Алло?
-Ти постійно це кажеш. -Що?
Щоразу, як ми тут, ти намагаєшся довести мені крутість,
глибину, духовність та культуру Мексики.
Але вона не така.
Люди страждають, голодують.
Лоренсо, годі.
Якщо так любиш Мексику, чому забрав нас із Камілою до Штатів?
Чому ростив нас там?
Це Рейнольдс.
Репетиція нагородження наступного вівторка о 17:00 за Лос-Анджелесом.
Мої вітання. Тепер ти велике цабе.
Країна, яка поважає багатство, нагороджуватиме тебе.
І ти поїдеш за нагородою.
Хочу почути, що скажеш.
І Богородиця не забирала іммігрантів.
Вони зникли, бо, трясця, померли.
-Ти ж такий самий, знаєш? -Що?
Коли хтось хвалить Мексику, ти їм розповідаєш правду.
Якщо гринго її критикує, ти розповідаєш, чому вона — найкращий гастрономічний,
антропологічний та культурний експеримент у всьому світі.
Люсіє, я просто кажу, що варто виїхати з Мексики,
щоб зрозуміти, що втратив, і що вони вкрали й знищили.
Лоренсо намагався сказати, що вважає її бідною.
Вона не бідна, просто розшарована.
Чудово, ти знову переміг, Сільверіо.
Як завжди бездоганні виправдання.
Коли ти востаннє гуляв містом?
Забудь уже.
Ти хочеш ще одного шансу?
-Для чого? -Стати хорошим батьком.
Так.
Ну, у тебе він є.
З Лоренсо та Камілою. Вони ще молоді.
Навчися бути в їхньому житті.
Я завжди тут, Люсіє.
Так, з ноутбуком. Працюєш над довбаним відео для церемонії.
Я заберу речі!
Мамо, хочу пити.
Хочу додому.
Куди ми йдемо? Навіщо?
Ця пустеля вбиває мене.
Якщо тебе не вб'ють спека та гори, уб'є змія або скорпіон.
Куди йдете?
До Аризони.
Перейдемо через Ногалес.
Ми беремо із собою бога-Сентеотля, щоб його оживити.
А що сталося з богом-Сентеотлем?
Він помер. Кукурудза не росте. Ми помираємо з голоду.
Не потрібно помирати, щоб потрапити до пекла.
Ідіть у Чальчіуітан і знайдете його.
У нашому селищі лише смерть, голод та жорстокість.
У вас багато людей?
Наші онуки.
У тих людей є Сентеотль.
Моїх двох дітей вбили.
Тож ми йдемо на північ, щоб зустріти брата.
Дякую.
Щасливої дороги.
До біса це!
У вас достатньо води?
Ось вона! Її знайшли!
Богородиця — у Ла Моріта!
Вона там!
Послухайте мою сестру! Вона подзвонила по телефону!
Каже, що Богородиця з Лос-Лаґос з'явилася перед ними на горі Серро де лас П'єдрас.
Коли вони досягли вершини, ніч стала днем.
І вона з'явилася! Вона благословила їх!
Сільверіо.
Сільверіо, як почуваєшся?
Ти здаєшся втомленим.
Мирним.
Спокійним.
Ти не боїшся?
Чого?
Смерті.
Для ваших людей смерть — справа Християнства.
Комфортний серцевий напад у ліжку.
Для нас це звична річ.
Нас кидають у братські могили.
У в'язниці ж ніхто не може мене вбити.
Але я можу замовити ваше вбивство на волі.
Я звик бути бідним, невидимим.
Ви ж ігнорували мене десятиріччями.
А тепер я схопив вас за яйця.
Ми ходячі бомби.
Нас мільйони в бідних селищах.
Ми — основа парадокса.
Ми — новий вид.
Ми інші, не схожі на вас.
Що варто було робити?
Ви, інтелектуали,
любите ляскати язиками про класову боротьбу, маргіналів.
Тоді приходимо ми.
Пролетаріат, покинуті, використані — усе це стара історія.
Зараз зароджується щось нове,
вирощене в бруді, навчене в повній неписемності.
І воно переховується, наче монстр, у провулках.
На ваших очах постбідність.
Що змінилося в нетрях?
З'явилися гроші. У нас є мільйони,
а ви всі банкрути, якими керують телепні.
У яблучко!
Розумієш?
Наші методи гнучкі,
а ви повільні та бюрократичні.
Ми не боїмося смерті, а ви — налякані до смерті.
У нас є справжня зброя,
у вас — пістолети.
Ми атакуємо, ви захищаєтесь.
Ви кажете: «Права людей».
Ми кажемо: «Ніякого помилування».
Ви зробили нас телезірками, ми зробили вас клоунами.
Жителі нетрів допомагають нам. З любові чи страху. Але вас вони ненавидять.
Ви регіональні, провінційні, корумповані націоналісти.
У нас у заручниках 50 мільйонів гринго-наркоманів.
Зброю нам постачають янкі.
Ми всюдисущі.
Ми не забуваємо про вас. Ви наші покупці.
Ви забуваєте нас, щойно спаде шок від спричиненої нами жорстокості.
ШАНОВАНИЙ ЧЛЕН МЕКСИКАНСЬКОЇ СПІЛЬНОТИ ЖУРНАЛІСТІВ
«КАЛІФОРНІЯ ДЕНСІНГ КЛАБ»
Вам подобається бути перед камерами?
Про що ви зараз думаєте?
Якби я сказав, про що зараз думаю, мене б на все життя кинули за ґрати.
Ви почуваєтеся гринго чи мексиканцем?
У мене немає національності.
Ви розумієте, що відбувається в країні?
Ні. Чесно. Я не розумію своєї країни.
Я можу лише любити її.
Яку відповідь варто дати найнебезпечнішому картелю?
Корпоративному картелю США.
Сфотографуємося разом?
-Дякую. -Люблю твої роботи. Вітаю.
-Дякую. -Добрий вечір.
І я люблю твої роботи.
-Це вам. Доброї ночі. -Дякую.
Привіт, гарного вечора!
Як справи? Радий вас бачити.
-Привіт, Сільверіо. -Як ви? Гарного вечора.
Радий вас бачити.
Зверхній сучий сину.
Вітаємо.
Тут є мескаль?
Бачила, як офіціант подавав його отам.
-Не знаю. -Має бути якийсь.
Тату!
Сонце!
Такий радий тебе бачити!
Рейс відклали. У Бостоні валить сніг.
Вітаю.
Привіт, брате.
Ця вся вечірка лише для тебе?
Схоже на те.
Жах. Ходімо, там мої тітки й дядьки.
-Уся сім'я чекає на тебе. -Де вони?
-Отам далі, мамо.
Вітаю, гарного вечора.
Привіт.
-Вітаю. -Привіт, як справи?
Привіт.
Привіт, як справи?
Привіт.
Приходь завтра о шостій ранку.
Зятю!
Хто платив за цю вечірку? Я думав, журналісти бідні.
Добре до тебе ставляться чи ні, ти все одно ниєш.
-Випий уже. Напої безплатні. -Ну, тоді…
-Мій чорненький! -Сестро моя!
-Неймовірна документалка. Чудова. -Класна, але трохи сентиментальна.
І розтягнута.
Лише 90 хвилин, ледащо.
О ні.
-Наша вишенька на торті. -Сьогодні я гарна, правда?
Може, всунеш мене в наступний фільм. Хоча б для масовки.
Красуня.
-Мої вітання. -Дякую.
Товстуне!
Тобі вдалося, засранцю!
Я сумував за вами.
Це диво, чортяко!
Моя донька одружилася — ти відмазався. Тато помер — ти відмазався.
Але коли вечірка для тебе, ти приходиш.
Гадаєш, його високість прийде на наші мізерні посиденьки?
Радий тебе бачити. Вітаю, чортяко.
Вони не відстануть. Вони приховані скиглії, брате.
Хто міг подумати, що тебе нагородять
ті ж падлюки, яких ти все життя критикував?
Сам дивуюся.
-У тебе щось на носі. -Що?
Шматок лайна причепився після цілування дупи гринго.
Ти такий тупень, а так здивував нас.
Відвали.
Якщо чесно, то я пишаюся тобою.
Дякую, і я тобою.
-Повернися з небес на землю, гаразд? -Може, ти свою дупу відірвеш?
Підловив, падлюко! Він обізвав мене невдахою.
Повертайся сюди й цілуй мексиканські дупи.
Не жартуй із ним, бо опинишся в газетах.
Погляньте, хто тут! Пабло Ґаліндо!
Пабліто, тікай звідси.
Ти ж не хочеш, щоб хтось дізнався про твій маєток на пляжі в Баха-Каліфорнія.
Мені до сраки, друже.
-Відчепися. -Ага.
За Сільверіо.
Тост!
-Будьмо. -Будьмо!
Дай цигарку.
Ці люди бісять мене.
-Хто це? -Де?
Отам. Мистецький критик. Забув його ім'я.
Як завжди.
Привіт, як справи?
Привіт, Луїсе.
Дякую, що прийшов.
Дякую, що запросив, чортяко.
Люсіє, як ти?
-Добре, Луїсе. Рада тебе бачити. -Дякую.
-Іду за мескалем. Хочете? -Ні, дякую. Мені досить.
Мескаль, дякую.
Шанований пан Сільверіо Ґама.
Журналіст, документаліст та митець.
Ікона, що дивиться на нас із п'єдесталу.
Що не з'являється на інтерв'ю,
якому чхати на зусилля команди прямого ефіру.
Вибач, Луїсе.
Для тебе кожен на цій вечірці — звичайний поденник.
Кожен із нас. Але ти помиляєшся.
Ті, хто не втекли з Мексики, — мученики.
-Луїсе, присягаюся… -Кинути мене було недостатньо?
Я шукав тебе кілька днів.
Чому ти не прийшов?
Розумію. Вибач, справді.
Чому?
Луїсе, я вдячний за запрошення на твоє шоу, але…
Але що, чортяко?
Я не зміг прийти.
-Моє шоу занадто просте для тебе? -Не починай. Будь ласка.
Ми з тобою друзі.
Саме так, чортяко.
Коли друзі телефонують, ти береш слухавку.
Ти кажеш правду. Особливо ти.
Пан Правда, Пан Критичне Мислення.
Уже повірив.
Годі тобі, будь ласка.
Ти чорнив мою роботу публічно купу разів.
Луїсе, навіщо ти мене запросив?
Що ти маєш на увазі?
Якщо так не любиш мою роботу, нащо звертати увагу?
Я журналіст, не твій фан чи лакей.
Ти мій друг, і я думаю, що ти прийшов сюди сказати це.
Але якби це було так, ти б сказав мені правду в обличчя.
-Хочеш правди? -Так.
Хочеш почути думку про фільм?
Кажи. Я вислухаю.
Я вважаю його манірним. Беззмістовно оніричним.
Він такий, щоб прикрити твій посередній сценарій.
Це мішанина з беззмістовних сцен.
Половину фільму я хотів сміятися, а половину — помирав від нудьги.
Він мав би бути метафоричним, але йому бракує поетичного натхнення.
Він ніби вкрадений, скопійований. І ти майже не приховав цього.
Що такого смішного? Він банальний, спонтанний.
Маячня із солдатами в перуках у Чапультепекському замку…
Годі тобі.
Спочатку хлопець із аксолотлями на потязі.
Тоді — гоп — і він уже в кімнаті посеред пустелі.
Просто так. Бо так тобі подумалося.
Чому там, а не, скажімо, на стадіоні «Ацтека»?
-Чому ні? -Бо життя не таке, друже.
У житті є хронологія, порядок причини й наслідки.
Це доку-фікшн, Луїсе. Гумор — серйозна штука.
Ненавмисний гумор, адже ти зламав усі правила журналістики.
До біса об'єктивність, нейтральність, історію, правду. І найгірше:
ти не зміг стримати своє его.
Навіть сам у фільмі знявся, чортяко.
Через історичних осіб ти говорив про себе. Ти за кого себе маєш?
Скажи щось, чортяко!
Дай прикурити.
Якщо хочеш поговорити про своє життя, то кажи прямо.
Напиши автобіографію.
До біса це. Немає нічого нуднішого за моє життя.
А що ти, бляха, намагався сказати?
Ти говориш про своє життя чи космос,
свої трагедії чи політику.
До чого це все? Мемуари, фарс?
Усе це й нічого із цього, Луїсе.
Звучиш, як актор. Та ну.
Може, це просто хроніка невизначеностей.
Мені пасує.
Ти збожеволів. Хроніка невизначеностей? Трясця.
Луїсе, мені нецікаво розповідати про себе.
Пам'ять обманює. У ній є лише емоційні переконання.
Я вже втомився казати, що в мене на думці, а не те, що відчуваю.
Ти журналіст.
Ти маєш казати, що думаєш, і думати, що кажеш.
У тебе були гарні ідеї.
Який сенс із гарних ідей у світі, що вислизає в нас із рук?
Ти старієш, друже. Криза середнього віку.
Точно. Може бути.
У такому віці життя пролітає так швидко, що схоже на конвульсію.
Сплеск образів, спогадів, фрагментів,
переплетених між собою.
Яке ж гарне це жахливе місто, правда?
Що за дурня, друже?
-Не хотів би переривати. -Без проблем.
Луїсе Вальдівія, сфотографуємося?
-Звісно. -Дякую.
-Стань посередині, будь ласка. -Добре.
-Тут. -Добре. Чудово.
Один, два…
Ідеально.
Красно дякуємо. Ми фани вашого шоу.
Дякую. Доброї ночі.
Не забувай, Сільверіо.
Звідки ти родом і ким ти був до зустрічі зі мною.
Чого смієшся, дурню?
Із твоєї впевненості, чортяко.
Категоричний, як твоя журналістика.
Обмежений, як твоя кмітливість.
Посередній, як твій артистизм.
Я сміюся із твого недалекого, патріотичного націоналізму.
Твоєї обмеженості.
Як ти поклоняєшся індустрії публічного приниження
та онлайн-лінчування.
Клікам, що вказують, чому вірити.
Нова золота жила корпорацій.
Луїсе, я став тим, ким є, бо я втік від тебе, утік звідси, утік від телебачення.
Поглянь на себе.
Вульгарний.
Мстивий. Ще й пишаєшся цим.
Ти підробка.
Випрошуєш уподобайки в соцмережах. Ходиш зі своїми головорізами.
Дружиш із президентом, просуваєш модні ідеології та ідіотів.
Ти — ідеальний образ журналістики сьогодення, Луїсе.
Блазень та маніпулятор.
Саме такі, як ти, залишили нас без правди.
Геть звідси. Іди танцюй. Я втомився слухати тебе.
Круті хлопці не танцюють.
Це вислів мого тата. Я забороняю його вживати.
Геть, набрид твій голос.
Мені набрид твій голос.
-Нарешті. -Як поговорили?
Скажи.
Чудово.
Справді?
Так?
Ходімо танцювати.
-Вип'ємо мескалю? -Потанцюймо.
Будь ласка.
-Ні, чекай! -Потанцюймо.
Не хочу.
Там купа хлопців, які хочуть зі мною потанцювати.
Хто? Кажи.
Дивись.
Оце так, схоже, я чую поклик джунглів.
Тату!
Упізнаєш пісню?
-Яку? -Цю.
Сільверіо!
Хлоя.
Каміла пішла.
Нумо.
Перепрошую, народ. Святкування скоро продовжиться.
Перед тим як запросити нашого шанованого гостя,
ми вислухаємо кілька слів
від поважного Міністра внутрішніх справ —
пана Сіньєстро Кіньйонеса.
Ваші оплески.
Дякую. Красно дякую.
Це святкування завершиться почесною нагородою.
Нагородою, сповненої гордості, адже вперше вручатиметься мексиканцю
і взагалі латиноамериканському журналісту.
Де наш поважний гість?
Виходьте й скажіть кілька слів.
-Тату, ти куди? -Де він?
Він скоро буде тут.
Схоже, його немає.
Нумо скандувати його ім'я!
Я сказав свою частину, тепер черга Сільверіо.
Сільверіо! Отак.
ЧОЛОВІЧА ВБИРАЛЬНЯ
Що це?
Неможливо.
Мій хлопчик так посивів.
Я майже твого віку, тату.
Ти став старим.
Старість заходить без стуку.
А тоді стає твоєю професією.
Ходити, їсти, користуватися туалетом. Усе стає проблемним.
Ніхто цього не казав.
Ніхто про таке не попереджає.
Радий, що ти прийшов.
Як я міг пропустити свято на честь сина?
Мені шкода, що твоя мама не прийшла.
Мене розриває від того, що я більше не буду з нею.
Але іноді я відвідую її кімнату й смикаю за ноги.
Синку.
Мені шкода, що я не казав тобі,
наскільки я тобою пишаюся.
Ти казав, тату.
По-своєму. Без слів.
Я зрештою зрозумів це.
Ти був чудовим батьком.
Я втратив усе, що мав.
Тому не міг бути кращим.
Батьком та іноді чоловіком.
Але мені завжди було соромно через те,
що я міг бути кращим, ніж був.
Але ти виріс дуже розумним.
-Так. -Ти досяг успіху.
А був таким невдахою.
Чесно кажу, ми з мамою не очікували такого.
Знаю.
-Розумієш. -Знаю.
Інколи мені теж соромно через те, що я не той, ким мав би бути.
З тобою все добре?
Тоді мені б допомогло знання того, що ти думаєш про мене.
Я б хотів почути це.
Знати, що ти не забув про мене.
Я робив усе, що міг.
Ми завжди стараємося з усіх сил,
але цього ніколи не вистачає.
Успіх став моїм найбільшим провалом.
Я б віддав усе, щоб дати Камілі та Лоренсо те, що ти дав нам.
Годі тобі. Тримай хвіст трубою.
У тебе вечірка.
Депресія — хвороба дворян. Плід ледарства.
У нас немає часу сумувати.
Я бачу тебе щодня.
Ти близько, бо я відпустив тебе.
Я сумую за твоїми руками, виразним запахом.
Сумую за нашими розмовами.
Ти чудово виховував мене.
Я завжди поряд, синку, коли б не був потрібен.
Я досі не можу забути Матео.
Із часом ти дізнаєшся, як це зробити.
Життя — коротка серія беззмістовних подій.
Віддайся їй.
Стисни кулаки.
Тримай голову піднятою.
Утопимо твій сором в алкоголі й підіймемо тост за твій успіх.
-Будьмо. -Будьмо.
Пам'ятаєш, що я завжди казав?
-Скуштуй успіху. -Скуштуй успіху.
Набери його в рота й виплюнь.
Інакше він тебе отруїть.
Хто це?
Привіт, мамо.
Яка несподіванка.
Не знала, що ти прийдеш.
Так, я дзвонив учора. Ми довго говорили.
Я сказав, що прийду.
Говорив із братами та сестрами?
Бачив їх на вечірці.
Вечірці?
Мексиканські журналісти влаштували мені свято.
Я хотів запросити тебе, але подумав…
Думала, ти прийдеш із дітьми.
Як там Каміла та Матео?
Лоренсо.
Каміла та Лоренсо.
А я що сказала?
Матео.
Неможливо.
Матео народився мертвим.
Він не народився мертвим, мамо.
Він прожив понад день. 30 годин.
Це не життя.
І це теж не життя.
Я мала б бути мертвою.
Мамо, ти це кажеш уже десять років.
Усі дали дуба, а ти досі жива.
Що робила вчора?
Ми ходили в кіно.
З Ельвірою і її друзями з будинку пристарілих?
Так.
І?
Купка стариганів.
Було нудно.
А чого ти очікувала?
Схожих на мене.
Людей мого віку.
Щось дивне сталося.
Що?
Я пішла до вбиральні кінотеатру. І коли зайшла…
Ти не повіриш.
Там було моє ліжко.
Хтось пересунув туди всю мою спальню.
-Певно, тобі наснилося. -Ні, сину.
Хтось переніс мою спальню в кінотеатр.
Ось вона, назовні.
Я лише хотіла побачити кінцівку фільму.
Ми у твоєму домі, мамо.
Ходімо у дворик. Пішли.
Бачиш, як розквітнув кущ?
Так.
Це твій внутрішній дворик. Це твій дім.
-Так. -Як там із Сюзаною?
О, синку.
Ця покоївка обкрадає мене.
Вона не покоївка. Вона медсестра.
Так.
Вони всі однакові.
Сюзана освічена. Вона професіоналка. Чому ти її зневажаєш?
Кілька днів тому твій тато приніс мені браслети,
що належали твоїй бабусі.
Тепер я не можу їх знайти.
Тато помер вісім років тому.
-Твій тато? -Так.
Ні, синку.
Він помер, мамо.
Що ти таке кажеш?
Я бачила твого батька на Різдво в будинку твого брата.
Він не говорив зі мною.
Певно, він злився або знайшов собі іншу жінку.
Він інколи провідує мене.
Коли я сплю на животі, він хапає мене за ноги.
Тоді заколихує мене піснею.
Якою піснею?
Не пам'ятаю.
Це…
Ця пісня грала, коли ми вперше переспали із твоїм татом.
А тоді він насвистував її тобі, коли ти був у моєму животику.
І коли ти був малим,
коли ти плакав і кричав,
він насвистував тобі цю пісню, і ти заспокоювався.
Справді? Не пам'ятаю.
Я не пам'ятаю свого дитинства.
Хто її автор?
Агустін Лара чи то Перес Прадо.
Не пригадую.
Говори ротом, синку. Бо я збожеволію.
Вибач.
Я намагаюся згадати пісню, мамо.
Хто співав її?
Цей егоїст забрав її з собою.
Перепрошую.
Доброго ранку, пане. Яке бажаєте?
Із тельбухами, кампечано…
-Є язик? Взяти два? -Два, будь ласка.
Зараз буде.
-З усім? -Так, з усім.
-Ви в нормі? -Так.
-Потрібна допомога? -Ні.
-Дозвольте… -Не чіпайте мене!
Що з нею таке?
-Не знаю. -Вона померла?
Я не померла.
Я зникла.
-Але ви прямо тут, пані. -Залиште її. Постійно таке роблять.
Зникають, а потім надокучають усім. Не повертаються й не помирають.
Пані, що сталося? Скажіть.
Я не можу.
Вони залишаються зникаючи.
Вони лише скаржаться, друже.
Скажіть, що не так?
Повірте, вам краще не знати.
Мартіне!
Поліція!
Ідеї поглинули богів!
Божества стали ідеями!
Жовчю набухли міхури!
Міхури розриває!
Ідолів розкидає!
Гниють боги!
Мухи рояться!
Святилище було помийною ямою!
Помийна яма — розсадником!
Проросли міцні ідеї, ідеалізували ідіобогів,
зміцнили силогізм!
Боги-канібали!
Ідеї ідіотичні, як боги.
Скажені собаки. Собаки, закохані у власне блювотиння.
Ми відкопали гнів.
Амфітеатри плодючого сонця — помийна яма.
Мертва країна, у якій ніхто не помирає.
Ким ви себе вважаєте, що крадете ідеї Октавіо Паса?
Його слова існують, бо я існую, Сільверіо.
Не смішіть мене, Кортесе.
Ви були просто бандитом, шакалом з мачете, що бездумно прорізав шлях через джунглі.
-У вашому тілі жодної книги. -Ти мене не знаєш.
Ніхто мене не знає.
Якби ваша совість була пропорційна лиху від вашого завоювання,
можливо, ви були б скромнішими.
Є запальничка?
Розумію ваші думки.
П'ятсот років люди звинувачували мене, нічого не розуміючи.
-Ви не розумієте, де сидите? -А ви? Озирніться.
Найгарніше місто, населене 300 000 індіанцями.
-Не індіанцями. -Американцями.
-Ні. -Байдуже.
Як могли 300 іспанців із 16-ма вершниками та жменею пороху знищити імперію?
-Ці індіанці… -Не індіанці!
Канібали, будь-хто. Поїдали одне одного, як дикуни.
Вони ненавиділи одне одного.
І всі вони ненавиділи свого тлатоані.
На тому розі я зустрів Монтесуму.
-Він хороший. -Ні.
У тому куті ми відкрили Європу.
Ми намагалися допомогти вам. Ми дали вам нашого Бога та мову.
І віспу, і кір, і страх пекла.
І гонорею.
І вашу армію, і олігархію, і вашу церкву,
і 300 років найгірших віцекоролів, яких, бляха, можна уявити.
Погляньте на нашого бога — Сентеотля.
Ви закопали наших богів і принесли нам нового, скривавленого,
закатованого й розіп'ятого.
Не будьте дурнем, Кортесе.
Ви були лише корисним іноземцем.
Легко виграти війну, коли супротивник, наш народ, зраджує та атакує себе.
Я не хотів війни.
Мені сподобалася ця земля і її люди.
Гарні слова для вбивці.
Убивці?
Я заклав основу нового світу.
Мої діти — перші мексиканці, тож я ваш батько. Прийміть це.
Я жив мексиканцем і помер більшим мексиканцем, ніж будь-хто.
Не хочу розчаровувати, але вас ненавидять і тут, і в Іспанії.
Жодного вашого пам'ятника немає.
Інколи ми думаємо, що ми з різних місць,
коли насправді ми нізвідки.
Певно, ненависть — доля всіх великих.
Годі бути дитиною, Сільверіо.
Чому ви такий злий?
Ви не індіанець, не мулат, не камбухо.
Ви більше схожі на креола чи метиса, ніж мої діти.
Ви не хочете бути індіанцями чи іспанцями.
Ви охоче скотилися до байстрюцтва,
щоб співіснувати в лімбі.
Трясця.
Вимкни цю фігню! Ти мене засліпиш!
Що це?
-У мене опік від сигарети! -Не рухайся.
Не рухайтеся.
Не рухайся! Стань рівно! Зробимо ще один дубль!
Знято! Мартіне!
Мартіне, нехай вони не рухаються!
Як справи, чортяко?
-П'ять хвилин! -Чекайте!
Мертві й зниклі, на позиції!
Мартіне, ще один дубль. Усім бути на місцях!
Чорт забирай!
Усе добре. Знімаю фільм із пихатим режисером.
Один із цих фільмів про Ернана Кортеса чи ще якусь маячню.
Ні, ніхріна не знаю.
Сідай, Пелайо, сідай!
Оце хороми, друже.
Пабло Ґаліндо просив про оплату?
Він позичив будинок на кілька днів.
Багаті нічого не роблять просто так.
Саме тому вони багаті.
Яка краса.
Ти йому заплатиш рано чи пізно.
Ми з Ортенсією йдемо в клуб, щоб узяти пляжні речі.
-Іду. Візьміть Лоренсо. Нехай допомагає. -Лоренсо в кімнаті, дрімає.
Ні. Спатиме потім.
Життя багате — як друзі багаті, брате.
Піду на пляж, поки ти не почав діставати.
Тільки не крадіть посуд, чортяки!
-Лише срібло! -Або хороше вино!
Доброго ранку, пане. Проходьте далі.
Тату!
Тату, ходи сюди!
-Що сталося? -Він не пускає Ортенсію.
Чому? Щось не так?
-Прислузі не можна. -Вона член родини.
Такі правила.
Не можете зробити виняток?
Ми — гості Пабло Ґаліндо. Ми поки живемо в його домі…
Перепрошую, пане. Але це правило узгоджене власниками.
Прислузі не можна заходити.
Навіть пляжем прогулятися?
Мені шкода, пані.
Хто твій начальник?
У нього вихідний.
-Ортенсіє, ідіть додому… -Ні! Тоді ніхто не піде.
-Такі правила цього місця. -Зроби щось. Принаймні…
Такі правила!
-Я подзвоню Пабло… -Навіщо, пане?
Багаті встановлюють правила.
Ходімо звідси.
Запхніть цей пляж собі в одне місце!
-Усе офіційно. -Що?
Компанія «Амазон» купила Баха-Каліфорнія.
-Тепер цей пляж належить гринго. -Чудово!
Нехай куплять усю Мексику. Краще житимемо.
Не думав, що моя родина така непатріотична.
Уяви, як би було…
-Що? -Ти, схоже, зголодніла.
Тут фрукти на смак, як фрукти.
Як ти?
Добре.
Мама хоче на пляж. Каже, що він далеко.
-Хоче дійти туди до сутінків. -Ми скоро йдемо.
Розкажи, як справи?
-Які? -Як там Бостон?
-Ти ще з Марком? -Так.
Непереконливо звучиш.
Ні, неправда.
З Марком усе гаразд.
Ну, не все. Ніколи так не буває, але…
Я і не думала про нього, доки ти не згадав.
Тоді що?
Не знаю.
Тут дивно.
Де? На пляжі?
У Мексиці.
Не розумію.
Розумієш.
Чому? Твої кузени тут, твої тітки й дядьки тут.
-Саме так. -Що так?
Тут усе, чого ніколи не було. І коли бачу їх, пригадую це.
Усе, чого не було.
Так. Включно з Матео.
Матео не єдиний у бардо, тату. Іноді здається, що ми всі з ним.
Каміло, твоя сім'я завжди буде тут. Тут твій дім, твої дідусі й бабусі…
Тату, годі, усе гаразд. Мені просто сумно!
І це нормально. Іноді корисно посумувати.
Але ти завжди хочеш виправити все, пояснити.
Деякі речі просто такі, якими вони є.
Оренда закінчується наступного місяця.
-Я думала повернутися до Мексики. -Навіщо?
Жити тут.
А як же робота в Бостоні?
Робота хороша, але я не можу розвиватися там.
Я втомилася сама за столом їсти салат із пластикової тарілки.
Що робитимеш тут?
Не знаю.
Ідея хороша, але тобі доведеться поводитися обережніше.
Мої друзі живуть тут, і нічого з ними не траплялося.
Бо вони живуть у спільноті, що добре охороняється.
Їх усюди возять водії.
Хочеш такого? Я — ні.
Вони хоча б не живуть в ідеалізованій реальності, як ми.
У реальності, де ти можеш гуляти вночі і їздити громадським транспортом.
-Бляха, тату. -Що?
Ти не їздив громадським транспортом.
-Колись їздив. -Та ну.
Де зупинка Санта-Моніка?
Між Оушн Авеню та районом Венеція.
Ні.
-Ні? -Скільки коштує квиток?
-Не знаю. -Звісно, не знаєш.
Ми вже дорослі, тату.
Ми можемо обирати, де нам жити.
Гаразд?
Каміла, ти знаєш, що я завжди допоможу тобі.
Але не проси не хотіти для тебе найкращого.
Ворушіться. Скоро стемніє.
Іноді найкраще для тебе не означає найкраще для нас.
Ходімо, поки мама нас не з'їла.
Як справи?
Нормально.
Слухай, скажеш, якщо захочеш запросити Джона й Стівена.
Тату…
Пам'ятаєш Пако?
Кого?
Пако, Ґідо та Ернесто.
-Моїх аксолотлів із часів життя в Мексиці. -Так, звісно.
Так от, коли я був малим, і ми переїхали до США, я взяв їх із собою,
бо друзі лишилися в Мексиці.
Тож я вирішив сховати Пако, Ґідо та Ернесто у валізі.
У пакеті з водою.
Я нікому не сказав.
Коли ми прибули до нового дому,
я одразу відкрив валізу.
Вона вся промокла, пакет відкрився,
а мої друзі були в речах.
Вони не рухалися, тож я вирішив викинути їх в унітаз,
може, б попливли.
І вони тонули.
Я зрозумів, що вони померли, тож сховав їх у коробці з-під черевиків під ліжком.
Через кілька днів почало тхнути, і я поклав їх у морозилку.
І, так, пам'ятаю, як мама готувала рибу на вечерю,
а я навіть не доторкнувся до їжі, мені було неприємно,
адже я думав, що ми їли моїх друзів.
Що таке?
Я не знав цього. Чому не розповідав?
Тебе не було.
Ти щось робив у Марокко.
Чи був удома.
Не знаю.
Неважливо.
Якщо знайдете бомбу на території аеропорту,
будь ласка, принесіть її до інформаційного бюро.
Дякуємо за увагу.
Будь ласка, не повертайте вліво.
Якщо знайдете бомбу на території аеропорту, будь ласка, принесіть…
Вітаю, пане.
Зніміть, будь ласка, окуляри.
-Яка мета поїздки? -Ми живемо тут.
Ні, не живете.
Відбитки.
Звісно. Ми живемо тут.
Я журналіст, і це мій дім.
Це не ваш дім, пане.
У вас віза O-1. Подивіться в камеру.
Так, у мене віза O-1, бо я працюю тут і плачу податки.
-Тож я можу назвати це місце домом. -Відбитки.
Ні, ви не можете назвати це місце домом.
Якщо поглянете на мене, можете впізнати.
Лише англійська.
Годі, тату.
Як вас звати?
-Перепрошую? -Ваше ім'я.
Тату, годі.
-Приберіть руку, пане. -Хочу поговорити з адміністратором.
Немає потреби.
То вже немає потреби.
Можете йти.
Наступний.
Козел. Ходімо.
Ходімо.
ВІТАЄМО В США
Перепрошую?
-Ви адміністраторка? -Так.
Отой працівник грубіянив.
Я живу тут уже 15 років,
а він каже, що я не маю права називати США домом.
Це засмутило мене.
-Який статус вашої візи? -У мене віза O-1.
Тоді це ваш дім.
Якщо він представляє вашу країну, ви маєте щось зробити.
Він принизив мене.
Мені шкода, пане. Я подбаю про це.
Засранець має вибачитися.
-Він засмучений, каже, ти його образив. -Я не виявляв неповаги.
-Він був агресивним. -Ні, нехай вибачиться.
-Пане, я подбаю про все. -Нехай вибачиться.
Що сталося? Тату, годі.
Ні, нехай скаже, що це наш дім.
-Це не ваш дім, пане. -Що ти сказав?
-Тут є правила. -Які правила?
У нього віза O-1, а в його родини — O-3.
Вони мають на це право.
-Чув? -Вибачся перед ним.
Це не їхній дім. Вони не американці.
А ти хто? Мексиканець, китаєць, сраний швед?
-Пане. -Я виріс тут, ходив до школи.
-Це наш дім, подобається вам чи ні. -Заспокойте свого сина.
Я не заспокоюся!
Він повинен вказувати повагу.
Я таке з дитинства чую й втомився від цього.
Гаразд, якщо хочете називати США вашим домом, називайте.
-Поглянь нам в очі. -Не говоріть так із ним.
Ви ж говорите іспанською? Схожі на мексиканця.
Не розумію вас.
Боїтеся визнати, що мексиканець?
Я американець.
Америка — це континент. Ми всі американці.
Навіть ім'я вкрали.
-Він усе розуміє. -Він не вибачився.
-Просто, трясця, вибачся. -Вибачся.
-Вибачся.
-Вибачся! -Не чіпайте мене!
-Ну ж бо! -Відпустіть!
Вибачайся!
Тату!
Вибачся! Ну ж бо!
Відчепися, козел!
Лоренсо!
Тату!
-У вас гарний дім. -Дякую, пане.
Будь ласка. Дякую. Гарного дня.
Лоренсо, бери свою валізу!
Гаразд, візьму.
Я прогуляюся. У мене досі голова болить.
Ну ж бо, приляж.
Може, станеш не таким насупленим.
Не можна йти на церемонію в такому вигляді.
Вони змусять тебе вірити, що Ісус Христос був білим.
Це брехня.
Ісус не був білим. Ісус був смуглявим!
І взагалі, він був палестинцем.
АКВАРІУМ ПРОДАЄМО МОРСЬКИХ ТВАРИН
Перепрошую, пане?
Вітаю на лінії метро «Експо».
Кінцева зупинка цього потяга —
станція «Даунтаун Санта-Моніка».
Наступна зупинка — «Експо Парк / Станція USC».
Прибуваємо.
Виходьте тут або…
Ні, облиш їх.
Залиш мене, бабусю.
Ходімо.
Обережно, двері зачиняються.
Зупинка «Сьома вулиця / Метро Центр» у центрі Лос-Анджелеса.
Кінцева зупинка.
Будь ласка, перевірте…
Дідько.
Пане.
Будь ласка, перевірте ваші речі…
Ви в нормі?
Пане?
Ви в нормі, пане?
Вам потрібна допомога?
Я можу вам допомогти?
Я не розумію вас.
Я не розумію вас, пане.
Пане?
Я не розумію.
Хуане!
Дзвонимо в 911?
Добрий вечір.
Я рада бути тут сьогодні
й представляти свого батька та нашу родину.
Останні кілька днів були найсумнішими в житті,
але сьогодні я горда та щаслива.
Я прочитаю вам промову батька.
Він привіз її із собою.
Шановні колеги з Американської спільноти журналістів…
Це все.
Мій тато не любить бути в центрі уваги.
Хтось може сказати, що він пережив інсульт, щоб не приходити сюди.
Певно, зараз він сміється з нас у комі.
Сільверіо Ґама любить Каліфорнію.
Він вирішив прожити тут 20 років свого життя.
Він вирішив виховувати нас тут.
Тож я впевнена, що країна, яку він звик називати домом,
дає йому таку престижну нагороду.
Він щодня сумував за Мексикою.
Перед переглядом відео хочу сказати, що його колега й друг, Мартін Соліс,
монтував відео.
Я хотіла б попросити вас
поаплодувати, будь ласка,
моєму тату, цьогорічному лауреату,
Сільверіо Ґамі.
Ну ж бо, гучніше!
Гучніше!
Це нормально?
-Що? -Цей звук. Усе в порядку?
Так, усе нормально.
Простирадла промокли.
Він мокрий.
Певно, забули поміняти дренажний мішок.
Покличу медсестру.
Є покращення, лікарю?
Ні. Ми можемо лише чекати. У нього кровотеча в одній із частин мозку.
-Лікування може затягнутися. -На скільки?
Не знаю.
Як гадаєте, він зараз із нами?
Він може нас чути?
Звісно.
Але водночас і ні.
Стан коми — досі загадка, Каміло.
Що він робить очима?
Це рефлекс.
Він ніби здригається, коли я беру його руку.
Учора ми ввімкнули музику
й деякі записи з дитинства,
і він пустив сльозу.
Сільверіо, ти чуєш мене?
Де ти?
Я знаю, що ти чуєш мене.
Ви бачили пульт?
Ні.
…неофіційно основна тема розмови — революційна торгова угода.
Ніхто й не спробував йому допомогти.
Він був останнім пасажиром на останній зупинці.
Його знайшла прибиральниця.
Наша землячка — пані Рефухіо Домінґес.
Вітаю, Рефухіо.
-Вітаю. -Сьогодні ми зв'язалися з нею.
І з задоволенням поспілкуємося.
Дякую, що приєдналися. Розкажіть, що сталося.
Я, як і завжди, пішла прибирати вагон і побачила, що він не був пустим.
Спочатку я подумала, що чоловік п'яний, бо це тут не рідкість.
Але тоді побачила рибу на підлозі.
Добре, аксолотлів.
Вони всі були мертві, підлога була мокра, усе смерділо.
Отже…
Сільверіо.
Як почуваєшся?
Ти здаєшся втомленим.
Мирним.
Спокійним.
Що мій тато в біса робив на потязі в Санта-Моніці.
Хотів почуватися мексиканцем.
Але всі ці мексиканці перенавантажили йому голову.
Оце ти дурна.
Щось дивне сталося нещодавно в нашій спальні в Лос-Анджелесі.
Я спала на животі
та хтось схопив мене за ноги й почав тягнути.
Мене підняло вгору. Я нічого не могла вдіяти.
Сон був таким реалістичним.
І я впевнена, що це сталося саме тоді, коли Сільверіо переніс інсульт.
Дякую, що привезла його в Мексику.
Гей, тату!
Тату! Як називається ця пісня?
Не пам'ятаю, але вона мені подобається.
Завжди робиш те саме.
Забираєш щось, а потім забуваєш.
Але, мамо, ти завжди танцювала з татом під неї.
Сину, твій тато був нудним.
Він не любив танцювати, а я любила це понад усе.
Круті хлопці не танцюють.
Я сиділа собі спокійно й дивилася телевізор, а ти ось куди мене витягнув.
Я хотіла побачити кінцівку фільму.
Добре, мамо, але може хтось нагадати назву пісні?
Про що ти?
Брате, пам'ятаєш назву пісні, яку нам насвистував у дитинстві тато?
Де ми, брате?
Він ніколи не насвистував мені ранчеру.
Не покидай нас знову, чорненький.
Повертайся.
Ти йдеш, не знявши мене в одному зі своїх фільмів.
Я навіть не була в масовці.
Продовжуймо рух!
-Звідки ви? -З півночі!
Ми з пекла, але вони не знають, що живуть у пеклі.
Куди тягнете це?
На південь. Цим ми його відкачаємо.
Буде як новенький.
Нехай усі дивляться на південь!
Звідки ви знаєте, що він там?
Тату!
Лоренсо!
Вам в інший бік!
Ні, тату!
Ми з тобою!
Повертайте!
Вам тут нічого робити!
А ти?
Я ще повернуся!
І коли?
Коли?
Тату!
Переклад субтитрів: Жолудь Добровольський